Mõisted:
- Ateistlik ideolooga
- Erinevad kristlikud usulahud: õigeusk, luterlus, katoliiklus, kalvinism
- Religioossed ordud (katoliku kirikus): mungad ja nunnad
- rahuliikumine
- Vatikan, Püha Tool
- Usulised omakirjastuslikud väljaanded
- Aluskogukond
- Usuliikumised
- „Sektid” (halvustav mõiste uute usuliikumiste kohta)
- Patriarhaat
- Vatikani Ostpolitik
Kompetentsid:
Kursuse sisu ja tegevuste kaudu saavad õpilased järgmisi teadmisi:
- Mõistavad usuvastase ideoloogia keerukat rolli seoses sotsialistliku režiimi poliitikaga ja ka Nõukogude Liidu koordineerivat rolli usuvastase poliitika elluviimisel kogu Nõukogude blokis;
- Mõistavad strateegiate, kohalike kontekstide ja perioodide mitmekesisust;
- Mõistavad seost usuvastaste tendentside ja teiste ühiskondlike ning ajalooliste tegurite vahel;
- Mõistavad režiimi erinevaid strateegiaid usukogukondade suhtes, eriti tüüpilisi tagakiusamise, kontrolli ja piirangute vorme;
- Õpivad tundma mõningaid usukogukondade koostöö ja opositsiooni strateegiaid.
(Hoiakud:)
- Olla avatud religioosse kultuuriopositsiooni ja režiimi usuvastaste strateegiate komplekssele analüüsile;
- Pidada usuvabadust põhiliseks inimõiguseks;
- Hinnata kontrollile, piirangutele ja tagakiusamisele vastupanu näiteid, kuid mõtiskleda kriitiliselt koostöö ja opositsiooni keeruka vahekorra üle;
(Oskused:)
- Suuta leida informatsiooni usulise vastupanu kohta oma riigis;
- Suuta võrrelda erinevaid olukordi usulise vastupanu valdkonnas;
- Suuta näha usulise opositsiooni kohta kultuuriopositsiooni väljal;
- Suuta otsida kohalikku informatsiooni ja näha seda kultuurilise ja usulise opositsiooni kontekstis;
- Suuta kriitiliselt hinnata erinevaid tõlgendusi ja hoiakuid usukogukondade suhtes.
György Mészáros
Usk, kirikud (kogukonnad) ja režiim
„Usk on rahvale oopium“. See on üks Karl Marxi kõige enam tsiteeritud lauseid, mida sageli tsiteeritakse poolikult ja kontekstivabalt. Marx tahtis analüüsida kuidas usk toimib kui ideoloogia, mis aitab aktsepteerida ühiskonna hierarhilisi struktuure. Hiljem kasutati tema filosoofilist analüüsi sotsialistlike režiimide usu- ja kirikuvastase poliitika ideoloogilise õigustusena. See ateistlik ideoloogia, mis käsitles usku kui negatiivset tegurit sotsialistliku ühiskonna ülesehitamisel, oli üks sellise poliitika aluseid. Kuid teisalt oli see poliitika seotud ka väga keerukate ajalooliste tegurite ja ühiskondlike oludega ega tulenenud vaid ideoloogiast. Mõned neist teguritest olid:
- Nõukogude Liidu mõju (kirikute jälitamine või, näiteks Rumeenia puhul, heade suhete loomine õigeusu kirikuga);
- Teatud kirikute tugev ühiskondlik ja poliitiline mõju ning suured varad enne 1945. aastat (riiklikule omandile tugineva „sotsialistliku majanduse” tõttu riigistati kirikuvarad);
- Lihtrahva (eriti töölisklassi) ideoloogilise mõtlemise mõjutamise olulisus;
- Vajadus arendada uut koostöömeelset eliiti jne.
Sellist tegevust võib pidada poliitilisteks aktsioonideks usukogukondade vastu, sest põhjused olid poliitilised (enamasti rohkem kui ideoloogilised). Seda tõlgendust toetab asjaolu, et erinevatel aegadel ja erinevates kohalikes kontekstides rakendati usu ja kirikute suhtes väga erinevaid strateegiaid. Me ei saa kogu perioodi ja terve regiooni suhtes rääkida ainult ühest mudelist. Näiteks Rumeenias pidas kommunistlik partei ja riik õigeusu kirikut liitlaseks, mis sai aidata hoida häid suhteid Nõukogude Liiduga Rumeenia kiriku ja Vene õigeusu kiriku sidemete kaudu. See mõjukas suhe oli ka kasulik kommunistliku ideoloogia levitamisel. Teisalt nähti katoliku kirikus nii Rumeenias kui mujal Vatikani poliitilist kätt ja see kannatas tõsise tagakiusamise all. Erinevad strateegiad olid tingitud erinevatele kogukondadele iseloomulikest erinevatest struktuuridest. Katoliku kiriku pea asus riigist väljaspool ja paavsti peeti üheks režiimi kõige olulisemaks vaenlaseks, kusjuures mõnede katoliiklike ordude (jesuiidid, frantsiskaanlased, saleeslased jne.) keskused asusid samuti Roomas või Lääneriikides ja seetõttu kätkesid endas „ohtliku välismaa (Lääne) mõju” võimalust. Protestantlikud kirikud polnud tsentraliseeritud ja õigeusu kirikutel olid oma rahvuslikud patriarhaadid, millel oli teatav seos õigeusu kogukonnaga.
On huvitav näha, kuidas usuteemadel põimusid erinevad muud tegurid, Horvaatia Riikliku Julgeolekuteenistuse usukogukondade alaste materjalide kogu mainib etnilise viha õhutamist kui kiriku „vaenulikku tegevust”. Kuigi see annab kahtlemata kirikutes toimuvast moonutatud pildi, on tõsi, et etnilised ja usulised erinevused olid sageli seotud. Bulgaaria türgi vähemuse juhtum pakub mitte üksnes näidet sellest seosest, vaid näitab ka, kuidas režiimi poliitika teatud gruppide suhtes mõnikord aja jooksul põhimõtteliselt muutus.
Vaatamata erinevatele lähenemistele on olemas mõned tüüpilised režiimipoolsed ja mõned tüüpilised usukogukondade poolsed (toimetuleku-)strateegiad. Viimased on osa laiemast kultuuriopositsiooni ajaloost, milles usukogukondadel oli kõigis maades oluline roll. Selle õppetüki eesmärk on aidata teil mõista mõningaid tüüpilisi sotsialistliku režiimi strateegiaid usu ja usukogukondade suhtes ja uurida näidetena nende kogukondade kultuuriopositsiooni erinevaid vorme.
Kontroll ja piirangud
Kõigis projektiga seotud riikides valitses režiimipoolne range strateegia kontrollida erinevaid usukogukondi ja piirata nende tegevust. Enamik kirikuvaradest ja institutsioonidest riigistati, haridustegevust piirati, kirikute kirjastustegevust kontrolliti ja üsna sageli kontrolliti ka kirikujuhte. Režiim esitas usuorganisatsioonide võimu piiramist riigiasjades kui moderniseerimisprojekti, mis eraldas kiriku riigist. Tegelikkuses kontrollisid riik ja partei usuorganisatsioone nii tugevalt ja jätsid neile nii vähe autonoomiat, et väidetava eraldamise asemel riik lihtsalt kontrollis usuorganisatsioone. Ka üksikisikute usuvabadust piirati. Üks tüüpilisi piirangumeetmeid oli teatud koguduste laialisaatmine. Rumeenia kreekakatoliku kirik ühendati sunniviisiliselt roomakatoliku kirikuga (vaadake Cornea Doina lugu). Katoliiklikel ordudel (nagu jesuiidid, frantsiskaanid, saleeslased), munga- ja nunnakloostritel keelati Tšehhoslovakkias ja Nõukogude vabariikides tegutseda. Ka väiksemad kirikud või liikumised (mida sageli peeti sektideks) olid illegaalsed (näiteks Universaalse Valge Vennaskonna grupp Bulgaarias). Ungaris võis alles jääda ainult kolm meesordut (benediktiinid, frantsiskaanid ja piaristid) ja üks naisordu (kooliõed), neil kõigil oli kaks kooli. Teistes riikides nagu Poola ja Jugoslaavia vabariigid lubati ordudel tegutseda, kuid neile seati teatud piirangud (näiteks ei tohtinud nad koole pidada). Riiklikud julgeolekuorganid jälitasid ja kontrollisid sageli usuühendusi ja dokumenteerisid nende „ohtlikku” tegevust. Üheks sellise tegevuse näiteks on Horvaatia (Riikliku Julgeolekuteenistuse kogu) ja ka see. Huvitavaid näiteid Ungarist seoses ühe „sekti” (kristliku koguduse) salajase jälitamisega võib leida siit ja siit. Ka Ungari Riiklik Julgeolek värbas usujuhtide seast nuhke ja lõi hirmuatmosfääri, milles ei võinud iial teada, kas mõni koguduse liige või juht omavaheliste vestluste ja tegevuste kohta ettekandeid ei kirjutanud. Hiljem kujundati mõnes riigis välja teistsugused, vähem piiravad kontrollimehhanismid ja see kehtis eriti konsolideerumisajastu kohta. Kui paavstiks valiti Johannes Paulus II, siis muutis Vatikan oma poliitikat ja püüdis sotsialismimaadega koostööd teha: seda uut tendentsi hakati nimetama Vatikani Ostpolitikiks. Üks näide sellest konsolideerumisest on Vinkovci Linnanõukogu usuasjade komisjon, mis jälgis koguduste tegevust ja hiljem arendas kiriku ja riigi vahelist dialoogi.
Vaatamata sellele on oluline märkida, et teistes riikides (eriti Nõukogude Liidus) jäi ka sel perioodil repressiivne kontroll tugevaks. Teatud usuvooludel keelati eksisteerida ja nad olid sunnitud teiste vooludega ühinema (nagu ülalmainitud kreekakatoliiklased Rumeenias või nelipühilased, kes Lätis pidid baptistidega ühinema) või koheldi neid lihtsalt ebaseaduslike sektidena.
Paljudes maades kontrollis riik nii usulahku kui katoliku piiskoppide tegevust. Ungaris kontrollis iga piiskopi tegevust Riikliku Usuasjade Valitsuse poolt määratud riigiametnik. Neid nimetati katoliiklaste kõnepruugis „vuntsidega piiskoppideks” (katoliku preestrid sel ajal tavaliselt vuntse ei kandnud, nii et see väljend viitas sellele, et riigiametnik oli ilmalik, kes juhtis piiskopkonda nagu piiskop).
Lisaks kirikute kontrollimisele viisid riik ja partei ellu ka usuvastast propagandat, kujutades kirikuid, kirikujuhte ja religioosseid uskumusi negatiivses valguses, sageli inimesi rõhuvate ja kurnavatena. Siit võite leida näiteid Nõukogude usuvastase propaganda kohta.
Tagakiusamine
Kontroll ja tagakiusamine käisid käsikäes, kuigi nende vaheline piir pole alati selgelt määratletav. Kahtlemata kuuluvad tagakiusamise alla usujuhtide või silmapaistvate koguduseliikmete surmamõistmised, tapmised, küüditamised, vangistamised ja piinamised. Mõne teistes peatükkides mainitud kontrollimehhanismidega käis kaasas ilmselge tagakiusamine nagu Transilvaania kreekakatoliku kiriku vägivaldne ühendamine Rumeenia õigeusukirikuga või religioossete ordude laialisaatmine Tšehhoslovakkias ja Ungaris, millega kaasnesid küüditamised, asumisele saatmised ja vangistamised. Sageli mõisteti usujuhid vangi näidisprotsessidel, millest tuntuimad olid József Mindszenty protsess Ungaris ja Alojzije Stepinaci protsess Horvaatias. Mindszenty oli kommunistliku režiimi tugev ja kompromissitu vastane ja temast sai paljudele usukogudustele vastupanu sümbol.
Avalik tagakiusamine oli enamikus riikides tugevam alguses ehk 1950. aastatel. Näiteks see dokument annab ülevaate Horvaatias aastatel 1944-1951 süüdi mõistetud usutegelastest. Vaimulikke ja teisi kogudusejuhte vangistati, piinati, küüditati või rünnati tänaval, üheks näiteks on Sloveenia peapiiskop Anton Vovk, kelle kommunistidest aktivistid 1952. aastal põlema süütasid. Siiski jäi tagakiusamine tugevaks, eriti Nõukogude liiduvabariikides, ja hukkamised, tapmised ning süüdimõistmised jätkusid ka hilisotsialismi ajal. Näiteks Jerzy Popiełuszko tapeti 1984. aastal.
Kooseksisteerimine ja koostöö
Vaatamata piirangutele ja surmaohule jätkasid kogudused sotsialistliku korra ajal oma tegevust. Lisaks vastupanule ja opositsioonile (vt järgmist osa), suutsid usukogukonnad leida võmalusi süsteemis ellu jääda, sellega koos eksisteerida või isegi koostööd teha. Karmides tingimustes tehti katseid leida koostöövõimalusi, mida näitab Leedu preestri isa Aliulise kiri (1959).
Kooseksisteerimise erinevad strateegiad olid:
- Olemasolevate institutsioonide ja organisatsioonide (kirikud, koolid, usuteaduskonnad, legaalsed kirikuorganisatsioonid ja komiteed) töö,
- Mälu säilitamine: arhiveerimine (Saksi kiriku arhiiv ja Emilian Cioran Rumeenias),
- Legaalsed (lubatud) pressi- ja publitseerimistegevused,
- Uute kirikuhoonete ehitamine või vanade restaureerimine nagu näiteks Must Kirik Sibius.
Viimane kollektsioon võimaldab pilku heita pikale ja huvitavale loole, kus saab jälgida sotsialistliku režiimi väga erinevaid strateegiaid: piiranguid, kontrolli, tolerantsust ja koostööd. See lugu on ka üks harvu juhtumeid, kui sotsialistlik režiim lubas kohalikul rahvusvähemusel oma initsiatiivi ilmutada, samuti illustreerib see religioossuse ja etnilisuse vahelisi sidemeid.
Mõned usujuhid ja esindajad ei piirdunud ellujäämise ja kooseksisteerimisega, vaid tegid režiimiga (riigivõimud, kommunistlik partei) koostööd. Näiteks mitmel maal (Poola, Tšehhoslovakkia, Ungari, Sloveenia, Horvaatia, Bosnia-Hertsegoviina) loodi katoliku preestrite liikumised, mis olid aluseks režiimile lojaalse kohaliku rahvuskiriku loomisele, mis oli opositsioonis Vatikaniga ja sageli ka piiskoppidega. Need liikumised olid mitmekesised; oli preestreid, keda innustasid teatud kommunistlikud ideed või kes olid Teise maailmasõja ajal parteiga kontaktis olnud; teised sunniti liikumisega ühinema šantaaži või piinamisega; oli ka neid, kes ühinesid vastuolude tõttu kohaliku piiskopiga; ja viimaks ka neid, kes olid veendunud, et selle kompromissi abil suudavad nad säilitada teatud autonoomiat ja saavad kiriku tegevuseks vabamad käed. Teine koostöömeetod oli olla riikliku julgeolekuteenistuse salaagent kirikus. Aastaid hiljem osutusid paljud kirikujuhid ühtlasi salaagentideks. Kuigi on oluline märkida, et Ungari vaimulikkond polnud riikliku julgeoleku informantide seas üleesindatud, on registris talletatud numbrid kõnekad: Ungari Riikliku Julgeoleku Arhiivi andmeil tegutses kokku 1799 kirikutest värvatud nuhki ja „1970. aasta paiku oli enam kui 60 protsenti Ungari peapiiskopkonnast informandid, ka vähemalt 80 protsenti pärast 1969. aastat valitud peapiiskoppidest olid nuhid”. Szilárd Keresztes, kreekakatoliku piiskopkonna piiskop 1988 kuni 2007. aastani, oli samuti varem olnud agent.
Need paljastused tekitasid kirikus ja ühiskonnas tõsiseid diskussioone selle üle, kuidas suhtuda erinevate usukogukondade minevikku sotsialistliku režiimi ajal. Need, keda taga kiusati ja need, kes tagakiusamises osalesid, olid samade koguduste liikmed. Mõned inimesed avaldasid koostöökatsetele vastupanu. Näiteks Aurel Cioran keeldus Securitatega koostööle minemast vaatamata asjaolule, et riik lubas tal külastada oma Pariisis elavat venda.
Opositsioon ja vastupanu
Oleme juba näinud vastupanu ja opositsiooni näiteid. Need, keda süüdi mõisteti, piicnati või tapeti ( nagu Mindszenty ja Popiełuszko) muutusid kohati erinevat tüüpi kultuuriopositsiooni jaoks kultusisikuteks ja vastupanu sümboliteks.
Tagakiusamise ja rangete piirangute aegadel jätkasid paljud kogudused ja usujuhid oma tööd illegaalselt. Varjatud eluviis sai normiks paljudele kogudustele, üheks näiteks on keelustatud kalvinistlik noortekogudus Pasarétis Ungaris. Usklikud mungad ja nunnad korraldasid salaja palvusi, kohtumisi ja koosolekuid isekeskis või koos teiste usklikega (sealhulgas noortega, kellega neil oli keelatud töötada). Toimisid põrandaalused võrgustikud salaja nimetatud juhtidega, usulise omakirjastuse ja erinevate tegevustega (näiteks vaimsed retriidid mägimatka sildi all). Neil võrgustikel olid sageli sidemed välismaa keskuste ja kogudustega, kust nad ka abi said. On võimalik, et tehti katseid ka „Läänemaailma” (ja sealsete kirikutega) suhelda, kuid see ei saanud range piirkontrolli tõttu kerge olla. Doina Cornea nukk, millesse dissident peitis Rumeenia kreekakatoliku kogukonna olukorda kirjeldavaid tekste, on üks näide selle probleemi loovast lahendusest.
![Doina Cornea's Doll in the Sighet Museum (Source: UB Collection of COURAGE Photographs Author: Cristian Pătrășconiu)](http://hu.cultural-opposition.eu/wp-content/uploads/sites/2/2018/10/DoinaCorneasDoll-250x333.jpg)
Doina Cornea nukk Sigheti memoriaalmuuseumis. Allikas: COURAGE’i fotokollektsioon, autor Cristina Petrescu.
Edasi eksisteerisid ja tegutsesid ka teist tüüpi põrandaalused kogukonnad nagu eelmainitud Universaalse Valge Vennaskonna esoteeriline grupp või Türgi vähemus Bulgaarias (viimane võitles inimõiguste ja usuvabaduse eest.
Tekkisid ka uued kogudused. Ungaris asutasid Ödön Lénárd ja Ágnes Tímár tsistertslaste nunnakloostri ja piarist György Bulányi rajas Bokori aluskoguduse. Viimane oli arvukas ja oluline kogudus, mis praktiseeris alternatiivset katoliikluse vormi väikeste koguduste võrgustikus. See kogudus oli ka opositsioonis kohaliku katoliku hierarhia ja Püha Tooliga.
![György Bulányi in 1968](http://hu.cultural-opposition.eu/wp-content/uploads/sites/2/2018/10/34IttmárkészaKIO-1968-250x434.jpg)
György Bulányi 1968. aastal, kui ta kirjutas oma suurteose pealkirjaga ’Otsige jumalariiki!“ /Keressétek az Isten Országát! – KIO.
Paljud dissidendid, kes oma salajast tööd jätkasid või olid nende koguduste juhid, riskisid aastatepikkuse vangistuse, väljasaatmise või isegi hukkamisega. Kismarose tsistertslaste kloostri kaasasutaja Ödön Lénárd oli oma riigis kõige pikemat aega vangis. Tema kirjavahetus oma vennaga näitab tema vaimset vastupanu kõigi vangla-aastate jooksul.
Opositsiooni toetati ja abistati sageli välismaalt. Pagulasvaimulikkond ja mõned organisatsioonid püüdsid usugruppe poliitiliselt mõjutada ja edendada usuvabadust neis riikides. Samas ei võtnud koguduseliikmed sotsialistlikes riikides sellist sekkumist alati hästi vastu, nagu näitab Valguse aktsiooni organisatsiooni näide. Mõned usklikud ja vaimulikud kritiseerisid selle välismaalt Läti kogudustele suunatud tegevust hirmu tõttu, et võimud võivad neid katseid kasutada ettekäändena nende tagakiusamiseks või rangemaks kontrollimiseks.
Rumeenia roomakatoliku peapiiskopi Áron Mártoni elu annab tunnistust teistsugustest tagakiusamise, piirangute ja kooseksisteerimise vormidest. Ta pandi 1957. aastal koduaresti ja vabastati alles 1967. Ta jätkas sihikindlat tööd erinevatel aegadel ja sai Rumeenias vastupanu sümboliks, mis ületas usulisi ja etnilisi piire.
Hilissotsialismi ajal tekkis mahedama opositsiooni vorm rohujuuretasandi katoliiklike koguduste/liikumiste vormis nagu Katoliiklik Karismaatiline või Fokolaarne liikumine. Neisse kogudustesse ei suhtunud vaimulikkond ja piiskopid (nagu ka tavakogudused) tavaliselt vaenulikult, kuigi nad jäid kirikuhierarhiast suhteliselt sõltumatuks. Need kogukonnad oma suhteliselt iseseisva organisatsiooniga esindasid hilissotsialismi ajal vastukultuurilisi ruume. Ungari István Kamarási kogu pakub rikkalikku sissevaadet nende liikumiste tegevusse selles riigis ühiskondlik-kultuurilises ja vaimulikus kontekstis.
Levinud kultuuriopositsiooni meetodiks olid salaja koostatud ja levitatud usulise sisuga publikatsioonid. Heaks näiteks usulisest omakirjastusest on Slovakkia omakirjastuse kogu ja Leedu Katoliiklik Kirjastus. Tänu avaldatu kvaliteedile ei äratanud usuline omakirjastus mitte üksnes usklike, vaid ka haritlaste tähelepanu. Näiteks avaldas katoliikliku opositsioonivõrgustiku ajaleht Rūpintojėlis artikli kirjanduse arengust Nõukogude Leedus.
Dissidentidest haritlased leidsid ka paljude muude algatuste puhul kontakte usulise opositsiooniga. Leedus lõi isa Stanislovas koha, mis meelitas ligi paljusid haritlasi. Tema restaureerimistöö koos tema filosoofilise kultuuriga lõi teatud alternatiivse tegelikkuse.
Sellisel kaudsel opositsioonil (mis polnud seotud üksnes usulise vastupanuga) oli palju teisi vorme – nagu isa Stanislovase töö näide – ja (usulise sisuga) kunstiga seotud tegevusi (nagu Poola kristliku kultuuri ja kunstnike preesterluse nädalad), mis lõid alternatiivseid autonoomia, vabaduse ja opositsiooni vastukultuurilisi ruume režiimi vähem karmidel aastatel.
Üldiselt pakkusid usulised sündmused sageli võimalust süsteemi vastu kaudselt opositsiooni väljendada. Selle väga tüüpiliseks näiteks oli noorsookohtumine Ungaris Nagymaroses. Sellel oli eksklusiivselt usuline sisu ilma otseste poliitiliste dimensioonideta, kuid see kandis moraali, mis erines partei poolt propageeritavast ja esindas alternatiivset noorsooliikumise taolist kogemust vastandina kommunistlikule noorsooliikumisele.
Ülesanded:
- Otsige Courage registrist märksõna „usuline aktiivsus” ja püüdke leida näiteid õppetükis kirjeldatud erinevate strateegiate kohta: opositsioon ja vastupanu (salakohtumised, põrandaalused kogukonnad, usuline omakirjastus, märterlus, suhtlemine üle piiri, koguduste ja liikumiste organiseerimine); „pehme” opositsioon (usuliikumised, mis ei olnud otseses opositsioonis, kunstitegevused, arhiveerimine ja dokumenteerimine); alistumine ja koostöö (režiimisõbralikud preestrite organisatsioonid, nuhkimine usukogudustes, riigi juhtnööride järgimine usuasjades); „pehme” koostöö ja kooseksisteerimine (suhtlus riigi ja parteiga, dialoog). Mõnikord võivad tegevused kuuluda erinevate strateegiate alla.
- Püüdke leida Registrist oma riigi kohta näiteid usulise sisuga väljaannetest ja omakirjastusest. Tehke lühike esitlus erinevatest väljaannetest, püüdke leida teisi allikaid (väljaspool Registrit) ja kasutage oma esitluses seda, mida olete juba tunnis omakirjastuse kohta õppinud.
- Vaadake Registris Musta Kiriku lugu ja koostage loov ja visuaalne esitlus selles loos ilmnevatest erinevatest strateegiatest nii režiimi kui kogukonna aspektist.
- Koguge erinevaid arvamusi usuühenduste kohta oma suhtlusringkonnas (perekond, sõbrad, tuttavad) ja selgitage õpetaja abiga välja erinevad suhtumised religiooni (näiteks tõrjumine, austus heategevuse vastu, austus erinevate vaadete vastu, tugev grupikuuluvuse tunne, ühe usugrupi tugev eelistamine teistele, ükskõiksus, usu ja/või usulise tegevuse ühiskonnaohtlikuks pidamine jne.) ja nende suhe usuvabadusse ning austusesse usulise mitmekesisuse vastu. Püüdke välja selgitada erinevused ja sarnasused nendes hoiakutes ja režiimi suhtumistes (tõlgendustes) usku ja usugruppidesse.
- Valige mõned tunnis tutvustatud tüüpised tegelased (tagakiusatud munk, kollaborant, märter, usujuht, kes soovib kooseksisteerimist jne) ning looge õpetaja abiga rollimängus kujuteldav diskussioon nende tegelaste vahel. Valmistuge diskussiooniks argumentidega erinevate strateegiate eeliste ja puuduste ning moraalsete probleemide kohta. Tegelased peaksid esitama neid argumente moderaatori juhitud arutelus.
- Grupiprojekt: koguge infot oma kohalikus kontekstis usukogukondade kohta, huvitavaid lugusid sotsialismiajast (kasutades dokumentide analüüsi, intervjuusid, kirjandusotsinguid jne) ja valmistage ette usulise opositsiooni mälestusüritus. Mälestamine võib toimuda väga erinevas vormis: kunstiteosena, tähistamisena, avaliku loenguna või õpilaste korraldatud ümarlauana, väikese näituse või näidendina jne. Mälestusüritusel peaksite mingil moel kasutama informatsiooni, mida te ettevalmistamise käigus kogusite.
- Ungarlastele: uurige Registrist István Kamarási kogu ja võrrelge seda (mõnes mõttes subkultuurilise) usulise opositsiooni vormi punkarite subkultuuriga. Mis on sarnasused ja erinevused?